Христо Смирненски
Майски ядове

chitanka.info

Нахлул широката си шапка,

в далечината поглед впил,

под мишницата с едра папка

аз крача мрачен и унил.

Решил съм да напиша нещо,

но не намирам нийде мир:

във стаята ми е горещо

и кряска някой вън безспир.

Затуй аз в градската градина

поседнах в кът усамотен,

но тлъста някаква слугиня

се сложи цялата до мен.

„По дяволите, злъчно викнах,

какъв е тоз обществен строй?“

и листа в папката си тикнах

и пак поех аз пътя свой.

„Сега в Борисова градина!“

подадох си команда сам.

„Спокойствие там барем има

и ще напиша нещо там!“

И ей в една алея тиха

седнах и молив взех в ръка…

но дечурлига куп смутиха

спокойствието ми сега.

Тогаз отидох по-нататък,

главата си с ръка подпрях;

но пак покоят беше кратък —

смуте ме кръшен женски смях.

Две ученички с бели блузки

вървяха право срещу мен

с очи игриви, с али бузки…

и аз усетих се смутен.

Закрих с ръцете взор тогава,

тръгнах да търся пак покой.

Тоз път каквото ще да става,

аз ще довърша труда свой.

И ето трупат се куплети

и аз така съм възхитен!

Но… о, човечета проклети,

от вази нямам мир весден!

— Обичаш ли ме? Чух отзади.

— Съмняваш ли се във това?

Обърнах се. Тук луди-млади

лежеха в буйната трева.

Мъжът едвам се поизправи

и легна пак спокоен той!

О, времена! О, гнили нрави!

О, жални свете без покой!

И цял потънал в мисли тежки,

с псувни аз тръгнах за дома,

ала, о слабости човешки,

и ти, госпожице сама…

Ах, тоз път мътните ме взеха,

потърсих в друго аз покой;

намерих нужната утеха.

Благословен да бъде днешний строй!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.